Néhány korai naumachiae: (https://en.wikipedia.org/wiki/Naumachia, https://en.wikipedia.org/wiki/Naumachia) Az első ismert naumachiát Julius Caesar adta Rómában, i. e. 46-ban, négyszeres diadala alkalmából. Miután kiásatott egy medencét a Tiberis mellett, amely alkalmas volt a tényleges biremák, triremák és quinqueremák befogadására, 2000 harcost és 4000 evezőst, mindannyian hadifoglyok, harcba bocsátott. Kr. e. 2-ben a Mars Ultor ("Mars, a bosszúálló") templomának felavatására Augustus Caesar mintájára egy nagyobb naumachiát rendezett. Ez a naumachia a görögök és a perzsák közötti csatát ábrázolta, és egy 400 x 600 méteres medencét igényelt, amelyet a Tiberisen átívelve hoztak létre. 23. §-a (Res Gestæ) azt állította, hogy 3000 férfi - az evezősöket nem számítva - harcolt 30 kosokkal felszerelt hajóban és több kisebb csónakban. I. u. 52-ben Claudius egy természetes vízen, a Fucinus-tónál tartotta a talán "legepikusabb" ilyen eseményt, hogy megünnepelje a vízelvezetési munkálatok és az alagútépítés befejezését a helyszínen. Száz hajó és 19 000 harcos vett részt rajta,[1] akik mind halálra ítélt foglyok voltak. Suetonius sok évvel az esemény után írt beszámolója szerint a "morituri te salutant" ("a halálra készülők üdvözölnek téged") mondattal tisztelegtek a császár előtt. Nincs bizonyíték arra, hogy ezt a megszólítási formát ezen az egyetlen naumachián kívül máskor is használták volna.
A harc koreográfiája következtében a naumachiával lehetséges volt történelmi vagy áltörténelmi témák bemutatása. A résztvevő flották mindegyike az ókori Görögország vagy a hellenisztikus kelet egy-egy tengeri hatalmát képviselte: Az egyiptomiak és a türosziak Caesar naumachiáján, a perzsák és az athéniak Augustus naumachiáján, a szicíliaiak és a rodosziak Claudius naumachiáján. Ez lényegesen nagyobb erőforrásokat igényelt, mint más hasonló mulatságok, ezek a látványosságok kivételes alkalmakra voltak fenntartva, szorosan kötődtek a császár győzelmei és művei megünnepléséhez. A látványosság sajátos jellege, valamint a görög világból kölcsönzött történelmi témák szorosan kapcsolódnak a naumachia kifejezéshez.
Caesar naumachiája valószínűleg egy egyszerű medence volt, amelyet a Tiberis északi vagy déli partján a mély fekvésű talajba ástak, és a Tiberis vize táplálta; a pontos helyét nem ismerjük; valószínűleg a Trastavere vagy a Campus Martius. Augustus naumachiája jobban ismert: maga Augustus jelzi Res Gestæ (23) című művében, hogy a medence mérete 1800 × 1200 római láb (körülbelül 533 × 355 méter) volt. Az idősebb Plinius (Natural History, 16, 200) egy középen kialakított, valószínűleg négyszögletes szigetet ír le, amelyet egy híd kötött össze a parttal, ahol valószínűleg a kiváltságos nézők ültek. Figyelembe véve a medence méretét és egy trirema méreteit (körülbelül 35 × 4,90 méter), a harminc használt hajó aligha tudott volna manőverezni. Ha tudjuk, hogy egy római trireme legénysége körülbelül 170 evezős és 50-60 katona volt, egyszerű számítással láthatjuk, hogy a 3000 fős létszám eléréséhez Augustus flottájának hajóin több harcost kellett volna elhelyezni, mint egy tényleges flottában. A látványosság tehát kevésbé a hajók mozgására, mint inkább a mesterséges medencében való tényleges jelenlétükre és a kialakuló közelharcra összpontosított.
Más volt a helyzet Claudius naumachiájánál. A két flotta egyenként 50 hajóból állt, ami megfelel a Misenumban és Ravennában állomásozó két katonai flotta hajóinak számának. A Fucino-tó elég nagy volt ahhoz, hogy csak egy részére volt szükség, amelyet pontonok vettek körül, és a hajóknak elég helyük volt a manőverezéshez és egymás meglékeléséhez. Claudius naumachiája tehát valóban reprodukálta a tengeri harcot.
Nero uralkodása alatt amfiteátrumban rendezték a naumachiat. Suetonius (Nero, XII, 1) és Dio Cassius (Római történelem, LXI, 9, 5) említést tesz egy ilyen látványosságról, amelyet a Julio-Claudius-dinasztia utolsó tagja által felavatott fa amfiteátrumban rendeztek i. u. 57-ben. A helyszínről semmi mást nem tudunk, mint hogy a Campus Martiuson épült. Néró i.u. 64-ben újabb naumachiát mutatott be. Ezt vadászatok előzték meg, majd gladiátorviadal és nagyszabású lakoma követte (Dio Cassius, LXII, 15, 1). Nem ismert, hogy ezek a játékok milyen formában zajlottak. Valószínűleg ugyanarról a fából készült amfiteátrumról lehetett szó, mivel nem említik, hogy a nem sokkal később bekövetkezett nagy római tűzvész előtt pusztult volna el.
A Colosseum i. u. 80-ban történt felavatására Titus két naumachiae-t rendezett, az egyiket az augustinusi medencében, szintén több ezer ember felhasználásával, a másikat pedig az új amfiteátrumban (Dio Cassius, LXVI, 25, 25, 1-4). Suetonius szerint (Domitianus, IV, 6-7) Domitianus egy naumachiát szervezett a Colosseumon belül, kétségtelenül i. u. 85 körül, és egy másikat i. u. 89-ben egy új, a Tiberisen túl ásott medencében; az eltávolított kő a leégett Circus Maximus javítására szolgált. Valószínűleg e két naumachia között Domitianus fejezte be a Colosseum alatti, ma is látható helyiségek hálózatát, és ezzel egyidejűleg megakadályozta az arénában az ilyen látványosságok ismételt megrendezését. A Colosseum arénája mindössze 79,35 × 47,20 méteres volt, ami messze elmaradt az augustinusi medence méreteitől. Egy naumachia a Colosseumban tehát nem lehetett olyan nagyszabású, mint a korábbiak. Elképzelhető egy összecsapás több hadihajó-másolat legénysége között, potenciálisan életnagyságban vagy ahhoz meglehetősen közel, de a tényleges manőverek vagy akár az úszás kétségesnek tűnik. Ismeretes, hogy a színpadi kellékeket hajók ábrázolására használták, néha hajótörést szimuláló mechanizmusokkal, mind a színpadon, mind az arénában (Tacitus, Annales, XIV, 6, 1; Dio Cassius LXI, 12,2).
Víz az amfiteátrumokban: az amfiteátrumokban a hajók lebegtetéséhez elegendő víz használata felvet technikai kérdéseket. Az amfiteátrumokat nem kizárólag a naumachiae-ra használták; gyorsan megtöltötték és lecsapolták őket a gladiátorviadalok és más látványosságokhoz. Úgy tűnik, hogy a vízi és a víz nélküli előadások közötti gyors átmenet nagy vonzerő volt, ezt Dio Cassius hangsúlyozza Nero naumachiájával kapcsolatban (LXI, 9, 5); Martial is ezt teszi, amikor Titusnak a Colosseumban tartott naumachiájáról beszél (Látványok könyve, XXIV). Az egyetlen fennmaradt írott forrás nem tartalmaz leírást a vízmozgató mechanizmusokról vagy a tervezésükről. A régészet sem ad támpontokat: a Colosseum alagsorát azóta átalakították. Csak két tartományi amfiteátrum, a veronai és a spanyolországi Mérida amfiteátrumai szolgáltatnak technikai bizonyítékot.
A veronai amfiteátrum központi gödre mélyebb volt, mint az aréna alatt általában található helyiségek, és medenceként szolgált. Két csatornával volt összekötve. Az egyik, amely az aréna nyugati galériája alatt keringett, nem csatlakozott a vízelvezető rendszerhez, és egy vízvezetékhez kellett csatlakoztatni ahhoz, hogy a medencét megtöltse. A keleti csatorna mélyebb volt, és úgy tervezték, hogy a vizet az Adige folyóba vezesse. A Mérida amfiteátrum medencéje, mindössze 1,5 méterrel, sekélyebb volt, mint a veronai. Mivel ilyen sekély - kevesebb, mint egy álló ember magassága -, nem téveszthető össze egy földalatti kiszolgálóhelyiséggel. Ezt a medencét feljáró lépcsőkkel látták el, és a medencékhez és a római fürdőkhöz hasonló anyaggal fedték be. Két vezeték is szolgáltatta, amelyek közül a nyugati a közeli San Lazaro vízvezetékhez csatlakozott. E medencék méretei kizárják, hogy a legegyszerűbb naumachiae-n kívül bármilyen más medencéről is szó lehetett volna: a Méridában található medence mérete mindössze 18,5 × 3,7 méter. Itt csak a legszerényebb vízi látványosságokra kerülhetett sor. Ez arra enged következtetni, hogy még ha feltételezzük is, hogy a Colosseumnak is volt egy hasonló medencéje a hypogeum (földalatti komplexum) építése előtt, a naumachiae-t csak az aréna felszínét borító sekély, max 90 centiméteres vízrétegen játszhatták, ami a hajók lebegtetéséhez szükséges minimum.
Az újabb technológiák bevezetése kezdetben a naumachiae számának növekedéséhez vezetett. Az első három naumachia körülbelül 50 évenként zajlott; a következő hat, többségében amfiteátrumokban tartott naumachia 30 év alatt következett be. Mivel anyagi és emberi szempontból kevésbé költségesek voltak, megengedhették, hogy gyakrabban rendezzenek vízi játékokat. Már kevésbé grandiózusak voltak, a játékok gyakoriak voltak, márr nem tekinthetőek kivételesnek. A római művészetben található mintegy húsz naumachia-ábrázolás közül szinte mindegyik a negyedik stílusúból, azaz Néró és a Flavius-dinasztia idejéből származik.
Megszületett a naumachia néven ismert látványosság, amely a tengeri csatát jelentő görög szóból ered. A naumachia a római látványosságok és szórakozási lehetőségek sorába illeszkedett, mint például a gladiátorviadal (munus) és az egzotikus állatvadászat (venatio). Ezek az események több ezer nézőt vonzottak minden társadalmi osztályból. Nemcsak a közönség szórakoztatását szolgálták, hanem a hatalom, Róma mérnöki fölényének és civilizációja erejének demonstrálására is szolgáltak. Az esemény megrendezéséhez szükséges tervezés megmagyarázza, hogy Caesar után miért csak körülbelül egy tucatnyit tartottak. A naumachia rendkívül költséges volt. A tervezőknek nemcsak kolosszális költségvetésre, hanem megfelelő helyszínre is szükségük volt. A színház, az ülőhelyek és a hajók elkészítéséhez szakképzett mesteremberek és mérnökök egész csapatára volt szükségük. Szükségük volt szervezőkre is, amely koreografálja az akciót, és elegendő számú résztvevőre, hogy életre keltsék azt.
Caesar korában a naumachia valószínűleg a legösszetettebb esemény volt, amelyet az ókori Rómában tartottak. A tengeri csata nem pusztán egy játék volt, hanem Róma két hagyományos ellensége, Tyre és Egyiptom flottái közötti történelmi csata gondosan megrendezett ábrázolása. A későbbi naumachiae-k Athén és Perzsia vagy Rodosz és Szicília közötti történelmi csatákat játszották el. Minden színházi jellege ellenére ezek az események nem szimulációk voltak. Valódi csaták voltak, amelyekben az erőszak, a csonkítás, a vér és a vízbe fojtás ugyanolyan hátborzongató látványt nyújtottak, mint egy gladiátorviadalon. A hajócsatákban a naumachiari-nak nevezett résztvevők a két ellenfél egyenruháját viselték. Általában hadifoglyok vagy halálra ítélt elítéltek voltak, bár szabad emberek is részt vehettek.
Sőt, feljegyezték, hogy egy praetor - egy magas rangú tisztviselő - is részt vett Caesar naumachiájában. I. e. 40-ben a Messinai-szorosban (Szicília és Itália között) is szerveztek egyet Sextus parancsára. Ebből az alkalomból Sextus egy közelmúltbeli csata újra játszását választotta: saját tengeri győzelmét Octavianus felett. Sextus előadását még a legyőzött riválisa szeme láttára is megtartotta, a megvetés gesztusaként.
Oszlop a Capitoliumon, a legyőzött hajók bronz döfőorraival díszítve
I. e. 2-ben a Mars Ultor ("Mars, a bosszúálló") templomának felavatására Augustus császár, Caesar mintájára egy másik naumachiát rendezett. Ez a naumachia a görögök és a perzsák közötti csatát ábrázolta, és egy 400 x 600 méteres medencét igényelt, amelyet a Tiberisen hoztak létre, kereszt irányban. 3000 ember - az evezősöket nem számítva - harcolt 30 döfőorrokkal felszerelt hajóban és sok kisebb csónakban. Körülbelül egy évszázaddal később Claudius császár is megrendezte saját színlelt tengeri csatáját - a Szicília és Rodosz közötti történelmi csata ábrázolását - a közép-itáliai Fucine-tónál, hogy megünnepelje a vízelvezetési munkálatok és az alagútépítés befejezését a helyszínen. Tacitus történetíró szerint száz hajó és 19 000 harcos (mindannyian elítéltek) vett részt a csatában. Hogy harcra kényszerítsék őket, a tó körül pontonokon fegyveres őrök állomásoztak. Tacitus elbeszéli, hogy bár a csata "bűnözők csatája volt, a szabad emberek szellemével és bátorságával vívták meg; és miután sok vér folyt, a harcosok mentesültek a pusztulástól". Suetonius sok évvel az esemény után írt beszámolója szerint a "morituri te salutant" ("a halálra készülők üdvözölnek téged") mondattal tisztelegtek a császár előtt.
A naumachia véresebb műsor volt, mint a gladiátorviadal, amely kisebb összecsapásokból állt, és ahol a küzdelem nem feltétlenül a vesztesek halálával végződött. A naumachia megjelenése szorosan kapcsolódik és csak valamivel korábbi, mint az olyan látványosság, a "csoportos küzdelem", amely nem egyes harcosokat állított egymás ellen, hanem két kisebb sereget használt. A harcosok itt is gyakran halálraítéltek voltak, és nem rendelkeztek a valódi gladiátorok speciális képzésével. Caesar, a naumachia megalkotója egyiptomi és föníciai, Tyre-i hajók összecsapását játszatta el. A harc koreográfiáján keresztül a naumachia képes volt történelmi vagy áltörténelmi témák bemutatására. A résztvevő flották mindegyike az ókori Görögország vagy a hellenisztikus kelet egy-egy tengeri hatalmát képviselte: Az egyiptomiak és a Tyre-iek Caesar naumachiáján, a perzsák és az athéniak Augustus naumachiáján, a szicíliaiak és a rodosziak Claudius naumachiáján. Ez lényegesen nagyobb erőforrásokat igényelt, mint más hasonló mulatságok, és mint ilyenek, ezek a látványosságok kivételes alkalmakra voltak fenntartva, szorosan kapcsolódtak a császár győzelmeinek megünnepléséhez. A látványosság sajátos jellege, valamint a görög világból kölcsönzött történelmi témák szorosan kapcsolódnak a naumachia kifejezéshez. Ez a szó, amely a tengeri csatát jelölő görög szó (ναυμαχία/naumakhía) fonetikus átírása, azóta az erre a célra létrehozott nagy mesterséges medencékre is utal.
![Vízi csaták](/uploads/Vízi_csaták.jpg)
Későbbi metszetek a Caesar által kitalált vízi véres csatajátékokról*
Naumachia épületei: Caesar naumachiája valószínűleg egy egyszerű medence volt, amelyet a Tiberis északi vagy déli partján a mély fekvésű talajba ástak, és a Tiberis vize táplálta; a pontos helyét nem ismerjük; valószínűleg a Trastavere vagy a Campus Martius.
Augustus naumachiája jobban ismert: maga Augustus írja le Res Gestæ című művében, hogy a medence mérete 1800 × 1200 római láb (körülbelül 533 × 355 méter) volt. Az idősebb Plinius (Natural History, 16, 200) egy középen kialakított, valószínűleg négyszögletes szigetet ír le, amelyet egy híd kötött össze a parttal, ahol valószínűleg a kiváltságos nézők ültek. Figyelembe véve a medence méretét és egy trireme méreteit (körülbelül 35 × 4,90 méter), a harminc használt hajó aligha tudott volna manőverezni. Ha tudjuk, hogy egy római trireme legénysége körülbelül 170 evezős és 50-60 katona volt, egyszerű számítással láthatjuk, hogy a 3000 fős létszám eléréséhez Augustus flottájának hajóin több harcost kellett volna elhelyezni, mint egy tényleges flottában. A látványosság tehát kevésbé a hajók mozgására, mint inkább a mesterséges medencében való tényleges jelenlétükre és a kialakuló közelharcra összpontosított.
Más volt a helyzet Claudius naumachiájánál. A két flotta egyenként 50 hajóból állt, ami megfelel a Misenumban és Ravennában állomásozó két katonai flotta hajóinak számának. A Fucino-tó elég nagy volt ahhoz, hogy csak egy részének pontonokkal körülvett részére volt szükség, és a hajóknak elég helyük volt a manőverezéshez és egymás elsúllyesztéséhez. Claudius naumachiája tehát valóban a tengeri harcot reprodukálta. Sextus Julius egyik műve szerint Augustus naumachiájának vízellátását külön erre a célra építették ki, és a felesleget a szomszédos kertek öntözésére használták a Trans Tiberimben. Ez volt az Aqua Alsietina vízvezeték, amelynek maradványait a Janiculum (Róma "8. dombja") lejtőin találták meg a San Cosimato kolostor alatt.
Más császárok ahelyett, hogy tavat ástak volna ki, inkább vízzel árasztották el az amfiteátrumokat. Az első ilyen feljegyzett helyszínt Néró uralkodása idején vezették be, aki 57-ben vízi csatát rendezett a Campus Martiuson általa épített kőből és fából épített amfiteátrumban. Néhány évvel később Nero ugyanebben az amfiteátrumban egy másik tengeri bemutatót is szervezett. A történészek nagy csodálattal jegyezték fel, hogy milyen elképesztő gyorsasággal nemcsak megtöltötték, hanem ki is ürítették a helyszínt, hogy ugyanazon a napon vadállatvadászatot és gladiátorjátékokat rendezhessenek. Néhány hónappal később az építmény porig égett a római nagy tűzvész során. Úgy tartják, hogy a római korszak utolsó látszat tengeri csatáját 248-ban tartották, hogy megünnepeljék Róma millenniumát.
Fantáziarajzok az amphiteátrumokban rendezett vízi csatákról
Julius Caesar úttörő naumachiáját a Campus Martiuson egy nagy, mesterséges tóban tartották, amelyet a csata befejezése után azonnal feltöltöttek, valószínűleg azért, hogy megelőzzék az állóvízből eredő betegségveszélyt. I. e. 2-ben Augustus egy saját mesterséges tavat hozott létre a Tiberis jobb partján, hogy az Augustus-fórumon álló Mars Ultor-templom felavatása alkalmából naumachiát tartson. A Naumachia Augusti - a "naumachia" kifejezést ekkor már nemcsak magára a mesterséges tóra, hanem az ott rendezett látványosságra is használták - legalább az I. század végéig rendszeresen használták Rómában ilyen eseményekre.
A modern történészek véleménye megoszlik arról, hogy valóban zajlottak-e tengeri csaták a Colosseumban, annak ellenére, hogy ókori beszámolók is vannak róluk. Hogy kiderítsék, fizikailag lehetséges volt-e elárasztani az arénát, a régészek megpróbálták kiszámítani, mennyi időbe telne, amíg elegendő vízzel feltöltenék. Az 52-ben Claudius által felavatott Aqua Claudia szolgáltatta a vizet, másodpercenként akár 560 gallont. Ahhoz, hogy a hajók lebegjenek, a víznek legalább öt láb mélynek kellett lennie, ami több mint 149.000 köbméter vízet jelent az amfiteátrum megtöltéséhez. A szivárgás és a vízellátás ingadozása után a tudósok becslése szerint a helyszín feltöltése 83 perc és három és fél óra között tartana. A víz egy sor csatornán keresztül juthatott be, és 18 darab, az aréna körül stratégiailag elhelyezett lefolyó vezette ki. A lefolyók és csatornák elzáródtak, miután Domitianus császár az aréna alatt megépíttette a hypogeumot, egy kamrákból és folyosókból álló komplexumot. Megépítésük után már nem lehetett elárasztani az arénát. Az ókori Róma talán legikonikusabb épülete, a Colosseum több naumachia helyszíne volt. 80-ban, a felavatás részeként a történészek arról számolnak be, hogy Titus császár úgy döntött, két naumachiae-t tart: az egyiket egy Augustus által létrehozott mesterséges tavon, a másikat pedig magában a Colosseumban.
Az első évben sikerült a Colosseumot annyi vízzel elárasztani, hogy a hajók el tudtak hajózni (a padló alatti alagutakat és raktárhelyiségeket, a hypogeumot később, Domitianus uralkodása idején építették). A Domus Aurea (az Aranyház, korábban Néró palotája) melletti mesterséges tó által meghagyott területen épült, így az alacsonyan fekvő Colosseumot viszonylag könnyen el lehetett árasztani és lecsapolni egy sor csatorna és medence segítségével.
A források későbbi naumachiákat is említenek, például azt, amelyet Traianus tartott Dácia meghódításának alkalmából, Erdély bőséges ásványkincsekkel rendelkezett, amely a Római Birodalom terjeszkedésének csúcspontján gazdagította a birodalmat. Traianus eseményére a Vatikán-hegy közelében lévő medencében került sor, amelynek maradványait a 18. századi ásatások során találták meg a Sant'Angelo erőd közelében. Egy másik jelentős római színlelt csatát 248-ban jegyeztek fel. (https://www.nationalgeographic.com/history/history-magazine/article/roman-mock-naval-sea-battles-naumachia)
Minden gladiátorviadal csúcsa a tengeri csata (naumachia) volt. Az egyik ilyen megrendezett tengeri ütközetre Claudius császár (i. u. 41-54) uralkodása idején került sor; közel 100 hajó és 19 ezer ember ütközött meg egymással az eseményen.
Caius Duilius győzelmi oszlopa, Marjai-Pataki: 104. old.
***
1755-ben Valenciában tartott naumachia
Egy modern naumachia a milánói városi arénában 1807-ben.
1550-ben Rouenben II. Henrik francia király tiszteletére rendeztek naumachiát.
I. Ferdinánd de' Medici főherceg és Lotaringiai Christine esküvői ünnepségének részét képezte a firenzei Palazzo Pitti udvarán 1589-ben tartott naumachia. Az eseményről létezik egy metszet, amely része volt az Orazio Scarabelli által az esküvői ünnepségek dokumentálására készített albumnak.
Valenciában a Turia folyó hídjai között tartottak naumachiát Szent Vince Ferrer szentté avatásának századik évfordulója alkalmából 1755-ben. Egy másikat 1807-ben Milánóban tartottak Napóleon tiszteletére.
A párizsi Parc Monceau parkban egy oszlopcsarnokkal körülvett naumachia vízjáték található. A 18. és 19. századi Angliában több parkban is rendeztek tengeri csatákat modellezett hajókkal, amelyeket szintén naumachia néven emlegettek. Az angliai Scarborough-ban található Peasholm Parkban még ma is rendeznek ilyen eseményt. A kisebb, színházi vízi drámák is népszerűek voltak.
Duke Riley New York-i művész 2009-ben a Queens Museum of Artban rendezett naumachiát.
Naumachia Skóciában és Angliában
Skóciában 1562-ben a Holyrood parkban lévő tavon rendeztek naumachiát Lord Fleming esküvőjére, 1581-ben pedig a Water of Leith-en Moray grófja és Elizabeth Stewart esküvőjére.
Erzsébet hercegnő és V. Frigyes pfalzi herceg esküvőjén, 1613 februárjában Naumachiát rendeztek a Temzén. 1613 júniusában Dán Anna Bristolba látogatott. A bristoli katedrális melletti Canon's Marshban építettek neki egy székhelyet, ahol június 7-én az Avon és a Frome folyók összefolyásánál megnézett egy megrendezett csatát, amelyet egy angol hajó és két török gálya vívott egymással. A győzelem után néhány török foglyot (akiket színészek játszottak) mutattak be neki, és ő ezen nevetve azt mondta, hogy mind a színészek jelmezei, mind "arcuk" hasonlít a törökökre. A bristoli mulatságot Robert Naile írta le versben, aki megemlíti, hogy a törököket tengerészek játszották, "méltó vadállatok, akik gyakran látták szokásukat, alakjukat és alakjukat". Az előadás utolsó felvonásaként letérdeltek Dán Anna előtt, és kegyelemért könyörögtek.
A György-kori Nagy-Britanniában a Naumachiákat magánparkokban és kertekben állították színpadra, tudatosan a római minta alapján, bár kisebb léptékben, de újraalkotva azokat. Lord le Despencer West Wycombe-ban egy hattyú alakú mesterséges tavat épített, és több Naumachiát is megrendezett a tavon kis hajókkal; a tó partján egy erőd építését is elrendelte, hogy maga is részt vehessen a színlelt csatákban.
IRODALOMJEGYZÉK
(1) ROAF, Michael: A Mezopotámiai világ atlasza, Helikon, Budapest, 1998.
(2) Kákosy, László: Az ókori Egyiptom története és kultúrája. Osiris Kiadó, Budapest, 2005.
(3) Marjai, Imre - Pataky, Dénes: A hajó története. Corvina, 1973.
ill. Marjai, Imre: Nagy hajóskönyv. Móra Ferenc Könyvkiadó, (1981). ISBN 963 11 5573 0
(4) WIKIPÉDIA, a képek eredetét nem midig sikerül utólag kideríteni, a hálós kutatás, adatbányászat sajátsága, hogy egy nagy, összegyűjtött, összeolvasott agyag mennyiségileg kis része egy dolgozat és utólag nem sikerül kideríteni a képek, térképek eredetét, mert képnévként csak egy szűk karakterkészlet menthető, amúgy érthetően.
(5) GULAS, Stefan és LESCINSKY, Dusan: A vitorlás hajók története, Madách Kiadó.1984.